PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
- Dobrý večer. - Dobrý večer.
Terrace House je show se šesti cizinci, kteří žijí společně
a my sledujeme jejich chování.
Připravili jsme krásný dům a auta.
- Neexistuje žádný scénář. - Ano.
Prosím, přivítejme našeho dnešního zvláštního hosta,
- herce Eiichira Funakoshiho. - Jak je to možné?
- Ahoj! Díky za pozvání. - Jak?
Vážně, čemu vděčíme za to potěšení?
- Proč jste tady? - Víte,
- ukázalo se, že můj manažer... - Ano?
...se hlásil do tohoto pořadu.
- Páni. - Prosím?
- On je v domě? - Ne, není.
- Neprošel? - Je to Tupas?
Nedostal se sem, ale přísahal, že byl blízko.
Byl si tak jistý, že to vyjde.
To byl asi důvod, proč ho nevybrali.
Taky myslím. Tak jsem si řekl, že se začnu dívat.
- Nejsem nejmladší. - Tak trochu.
Nemyslel jsem, že se mi to bude líbit. Ale chytlo mě to.
- Krása. - Díky za podporu.
- Spadl jsem do toho jako do králičí nory. - To jsme rádi.
- Díky za podporu. - Útesu bych si vždycky všiml.
Ale králičí nora mě dostala.
- Útesu by se vyhnul každý. - Přesně.
A že vy narážíte na víc útesů než Ponyo.
Fandíte někomu v domě?
Na začátku se mi líbil Ruka.
- Páni! - Takovou reakci jsem nečekal.
- Torichan Ruku vždycky bránila. - Ano.
A mě to často rozčilovalo.
S nadšením to někdy přehání.
- Taky se mi líbil Peppe. - Náš oblíbenec.
Snil o své manze v obchodech.
To byla scéna!
Znamenalo to pro něj vše a dokázal to.
- Byla to dojemná chvíle. - Upřímně, v ten moment
mi ukápla slza.
Rakurui, znak kandži pro „slzy“.
- Poetické. - Krásné slovo.
Nedokázal jsem slzy zadržet.
Řekli mi, že dnešní scény budou poměrně šťavnaté.
Jsem nadšený, že jsem k vám zavítal v tak důležitou chvíli.
Tato kapitola se blíží ke svému vrcholu.
V minulém díle jsme viděli rande Tupase a Emiky.
- Přesně tak. - Nejdřív byli v kině
a pak šli spolu na večeři.
Říká se o mně, že mám spoustu zkušeností s opačným pohlavím.
Ale já jsem jen normální 21letá holka.
Opravdu nemám tolik zkušeností.
- To bylo nečekané. - Přijde si nepochopená,
tak k nápravě image používá Tupase.
- Využívá ho? - To se děje?
Je to čistě má osobní teorie. Jistě to nevím, pochopitelně.
Leželi spolu odpoledne na gauči.
- Rychle se sblížili. - Ano.
Dalo by se říct, že spolu flirtují.
- Zcela určitě spolu flirtují. - Že?
V minulém díle se taky
vyhrotilo dění v milostném trojúhelníku
- mezi Ryoem, Vivi a Hanou. - To, jak to Ryo...
Ryo a Vivi spolu sledovali film, pozdě večer.
Byli si tak blízko,
- ale Ryo nic nezkusil. - Vivi chtěla.
- Mohl ji chytit za ruku. - Přesně tak.
Já...
Něčeho jsem si všiml.
Vzpomínáte, když Ryo přinesl roládu Dodžima?
Když jsem to sledoval, přísahal bych, že jsem viděl...
- Ano? - Já to taky viděla.
- ...cucflek na krku. - Cože?
- Zdálo se mi, že něco vidím. - Byl tam.
Hladina napětí právě vystřelila nahoru.
Cítím to napětí.
Když mi to došlo, hrála mi v hlavě ta melodie.
Já jsem si nevšiml.
Myslela jsem, že něco vidím, někde tady,
- ale myslela jsem, že to je z basketu. - Já si tím taky nebyl jistý.
- Pusťte klip. - Ušlo nám to.
Má nějakou ženu?
Kdyby neměl, proč by se jinak tak choval?
- To je pravda. - Vivi je kočka.
- A zdá se, že si spolu rozumí. - Ano.
Shodli se i na ponzu.
- Jako opravdový pár. - Přesně tak.
A pak si zničehonic chabými výmluvami začne stavět hráz.
A i kdyby se náhodou rozhodla zůstat v Japonsku,
stejně by to nebylo ono.
Mé sny jsou pro mě prioritou.
A nechci, aby se ona vzdávala svých,
jen aby podporovala mě. To nechci.
Nechce, aby se kvůli němu vzdala svých snů.
Chce ji opustit, ale nechce být za toho špatného.
Zajímá mě jeho pravý motiv.
Já chci vědět, jak Emika s tou informací naloží.
Bude mít vliv na situaci v dívčím pokoji?
Snad se to podaří. Není nejbystřejší, trochu se bojím.
31. TÝDEN
Vítej zpátky!
POKUS O ZVIDITELNĚNÍ
Vypadáš vesele.
- Taková jsem já. - Aha, chápu.
Jak to šlo?
- Není mi dobře. - Opravdu?
- Co se stalo? - Povídej.
Proč se tak cítíš?
- Dnes dávají nový díl. - Kvůli tomu?
- Už mi chodí zprávy. - Já myslela...
Vysílá se dnes?
A co rozhovor s Ryoem?
Mluvili jsme o spoustě věcí.
Můžeš nám teď něco říct?
Měl by to říct on.
Takže tak. Ale jsem ráda, že znám pravdu.
- Honí se mu hlavou... - Takové tajnosti.
...spousta věcí. Byl zamyšlený.
Já jsem mu toho naznačila hodně.
Z mého pohledu... on...
Mého zájmu by si všiml i naprostý idiot.
- Já udělala to samé. - Takže...
- Nevím, co víc... - On nic neřekl...
- Přesně. - ...může to být jeho odpověď.
To nevíte. Možná se ještě nerozhodl.
Ať je to jakkoli, musí se rozhodnout.
Jinak se nemůžeme nikam posunout.
I kdyby odpověď měl, nemá důvod něco říkat.
Ani jedna z vás mu přímo nic neřekla.
Určitě něco tuší.
- Ale potřebuje to slyšet. - Není možné, aby nic nevěděl.
Možná si všiml, co obě dvě cítíte, ale neví co dál.
- Myslíš? - Neví, co má udělat?
Takže to mám vybalit, jen aby mě odmítl?
Takový rozhovor začínat nechci.
Došly jste až sem
a už víte, že on něco tuší.
Zbývá jen vyložit karty na stůl.
Myslím, že bys s ním měla promluvit. I když to může bolet.
Nebo zůstaneš otrávená.
Když tě slyším, tak je jasné,
že to nemá šťastný konec.
Obě možnosti budou bolet stejně.
Ano...
BASKETBALISTA
HANA KIMURAOVÁ PROFESIONÁLNÍ ZÁPASNICE
ZAČÍNAJÍCÍ KOMIK
EMIKA MIZUKOSHIOVÁ UNIVERZITA J. F. OBERLINA
OSOBNÍ ASISTENT
VIOLETTA RAZDUMINAOVÁ MODELKA
TERRACE HOUSE: TOKIO 2019-2020
MONZEN-NAKAČO, TOKIO
SPORTOVNÍ KLUB MEGALOS
VIOLETTA RAZDUMINAOVÁ POCHÁZÍ Z BAŠKORTOSTÁNU
2014: VYSTUDOVALA INTERCULTURAL INSTITUTE OF JAPAN
2016: NEDOKONČILA MÓDNÍ AKADEMII BUNKA
2017: PRÁCE V ZÁBAVNÍM PRŮMYSLU, NEZADANÁ 2,5 ROKU
To vypadá skvěle.
Ano, to je super.
Další záběr.
Vy dva jste tady spolu celý den.
Co jste dělali?
- Přišel jsem domů. - Ano?
- Viděl jsem Emiku spát. - Probudil jsi ji?
- Koupil jsem nám Colu... - Ne, to ne.
...ptal jsem se, jestli si dá.
Jo, pili jsme Colu.
- A dívali jste se na YouTube. - Přesně tak.
A předtím jsme poslouchali hudbu.
- Jen chvíli. - To je hezké.
- Většinou vánoční písničky. - Jen vánoční?
Nech toho! Co to říkáš?
Ty jsi tak...
Vánoce začínají už tenhle měsíc.
- Dostávali jsme se do správné nálady. - Krása. Závidím vám.
Vy dva jste tak šťastní.
Už jste si naplánovali další rande?
Nic jsme neřešili.
- Ne. - Aha...
Promiň, že vyzvídám.
Nenechala jsem si tady telefon?
- Kde je? - Páni, to je super!
- Sluší ti to. - Že?
- Vážně sluší. - Odkud ho máš?
Kai spí?
Nevím, co dělá. Haló?
Dlouho jsem ho neviděla. Co ty?
Když jsem ho ráno viděl,
spal v našem pokoji. To se často nestává.
Proč nespí ve své posteli?
Možná je to pro něj nepříjemné.
- Říkal, že je rád o samotě. - Ale je to tak pořád.
Já vím. Myslím, že potřebuje být sám, aby dobil baterky.
Ale jestli to tak je...
proč se takový introvert hlásil do Terrace House?
- Ani nepřijde pozdravit. - Možná ho půjdu vzbudit.
- Zaskočím za ním. - Dobrý nápad.
Nejdete zítra někam?
- Chtěli jsme. - Zeptej se ho.
- Zaskákat si na trampolíně. - Aha.
Je mimo.
- Spal jsi? - Hodně dlouho.
- Dobré ráno. - Ahoj.
Nevšiml sis, že jsem přišla?
Ani ne...
- Není mi dobře, odpočíval jsem. - Co ti je?
- Jsi nemocný? - Jo.
- Opravdu? - Trochu.
- Nemůžu vstát. - To není dobrý.
Počkej.
Nepoznám, jestli máš horečku.
Máme na zítra plány, ale měli bychom to odložit.
Měl bych zpomalit a lépe se o sebe starat.
Jel jsi na plný plyn?
- Bylo toho hodně. - Byl jsi ve stresu?
Hodně jsem maloval a dvakrát týdně jsem měl vystoupení.
Dnes jsem byl pracovat na stavbě.
Aha.
Poslední dobou jsi zalezlý v herně.
Vlastně ses sem přestěhoval.
Jo, je to prakticky můj pokoj.
Ložnice se ti nelíbí?
Já...
rád trávím čas o samotě.
Všichni ostatní by tě rádi víc poznali.
- Tedy, já o tobě taky moc nevím. - Možná.
Vím, že o sobě moc často nemluvím.
A já ti vždycky všechno vyklopím.
- Jsou to jednostranné konverzace. - Nevadí mi to.
Je to zábava. Rád si s tebou povídám.
- Vážně? - Ano.
Musíme tě dostat zpátky do formy.
Nejdřív tě uzdravíme.
Už teď se cítím líp, když si s tebou povídám.
Opravdu?
Uvařila jsem polévku. Je plná zeleniny a cibule.
Jo?
- Nevím, jestli je dobrá. - Určitě bude skvělá.
Když budeš mít hlad, dej si. Přidej si do ní vejce.
- Moc děkuji. - Prosím, vezmi si.
Máš horečku! Poznám, že máš červený obličej.
- Dej pozor, abys měl teploměr rovně. - Rovně?
Nevypadá zarudle?
- Přidám si ještě tvou polévku. - Jistě.
- Je dobrá. - Opravdu?
- Je dobrá? To jsem ráda. - Moc dobrá.
- A krásně voní. - Mňam.
Co je na teploměru?
- Podáš mi ho? - Je tam 38 stupňů.
- To je moc. - To není dobré!
- Máš horečku. - Špatné zprávy.
Jsi horký.
Taková horečka tě odrovná.
Myslím, že máme v lednici ty polštářky.
Chilplast? Chceš ji přinést?
Jo, zkusím to.
- Zkusíš? - „Zkusíš“?
- Nikdy jsi to nepoužíval? - Ne.
Můžeš si zvednout vlasy?
To je poprvé, co ji dávám někomu jinému.
Taková romantika.
Sakra, to studí.
- Je to hotové? - Vypadá to dobře.
- Řekni, jestli budeš něco potřebovat. - Dobře.
- Třeba jestli ti bude na zvracení. - To ne.
Ryo a já se o něj postaráme.
Ryo je už doma?
Je tady. Šel si lehnout.
Spí. Aha.
- Šel spát? - Myslím, že ano.
- Asi ano. - Nevyšel z pokoje.
Znáte Vzhůru do oblak?
Je to jako večírek s překvapením...
- Jak je? - Dáš si opečené batáty?
Určitě jo.
- Dáš si? - Ano, prosím.
- Díky. - Vypadá to,
- že ti dávám rum v pytlíku. - No jo.
- Jak je? - Jak je?
Ale vážně, jak ti je?
- Dobře. - Co tvá horečka?
- Ustoupila. - Je ti líp?
- Jo. - To je dobře.
Trénuješ na vystoupení každý den?
Ano.
Problém je, že...
Mám spoustu vtipných věcí...
- Ale lidi to nechápou? - Jo.
Bylo by pro tebe snazší mluvit o něčem,
- co ti je bližší. - To je pravda.
Můžeš mluvit o spoustě věcí.
Ta scénka o kancelářských krysách...
Nebylo to z tvé vlastní zkušenosti
a působilo to, že nemáš kam dál jít.
Vycítili to i diváci.
Máš něco, kvůli čemu nemůžeš v noci spát?
O takových tématech musíš mluvit,
o tom, co tě zajímá.
Hodně často...
uvažuji nad otázkou, proč jsem vlastně naživu.
Nad tím opravdu přemýšlíš?
Jo. Prostě proč jsem tady...
Neříkáš to jen kvůli tomu,
- že se snažíš být zajímavý? - Ne.
Tvoje myšlenky jsou úplně splašené.
Nedávají smysl a nedají se sledovat.
Co tě přimělo přihlásit se do Terrace House?
Chtěl jsem...
být víc s lidmi,
získat nový pohled na život a...
Chtěl jsem poznat někoho,
s kým bych se mohl přátelit po zbytek života.
Tak proč se izoluješ tady nahoře?
Proč se izoluješ?
Ty nechápeš smysl Terrace House?
Když chceš být sám, tak proč žiješ tady?
Když strávíš víc času s ostatními,
začneš chápat, co je rozesměje.
- Tak se to můžeš naučit. - Rozumím ti.
Jsi velmi introvertní.
Někdy si myslím, že trávíš sám až moc času.
Chci vidět, jak vylezeš ze své ulity.
Málokdy ukážeš své pravé já.
Ovlivňuje to tvůj život tady i tvé vystoupení. Je to všechno propojené.
Ahoj. Vítej doma.
- Ahoj. Vy jste doma? - Jako ty.
- Právě jsem přišel. - No tak, ukaž se.
- Ale ne. - Kdo se opovážil ti ublížit?
- Síla, co? - Naše drahé smutné oči.
- Musí to bolet. - Sakra.
- Vůbec to nebolí. - Opravdu?
Ze začátku to bolelo příšerně, ale teď už ne.
Stalo se to při zápase?
- Nebo na tréninku? - Jo.
Ale ne...
Ta tvoje krásná tvářička... Vlastně jsi díky tomu ještě hezčí.
Je doma ještě někdo další?
- Asi jen my. Možná i Kai. - Jo, Kai je asi doma.
Po víkendových zápasech
budu mít volno.
- Nebudu ani trénovat. - Od příštího týdne?
- Vážně? - Přesně tak.
- Opravdu? - Jo.
- Možná budu mít něco na práci. - Po pondělku máš volno?
Jo. Chci se všemi povečeřet.
Neříkala jsi, že chceš uspořádat večírek?
Vlastně ano. Nenašli jsme ale dobrý termín.
Nejdřív jsi navrhovala kempování, ne?
- Ale s tím je moc práce. - Je zima.
- Máš pravdu. - Zamítli jsme to.
Ale chtěla jsi podniknout celodenní výlet, že?
Ano!
Co třeba devatenáctého?
Spousta z nás bude mít volno.
A ještě jednadvacátého.
- Máš čas? Devatenáctého? - Mám. A ty?
- Mám čas. - A ty, Mizukoshiová?
Mám čas.
Tak se ještě musíme zeptat těch ostatních.
Dobře.
Bolí tě to? Jsi v pohodě?
Nechceš to pofoukat?
Měla bych...
Uzdravilo by se ti to hned.
Promiň, bylo to moc?
Někdy jsem moc upřímná. Promiň.
- On se nečervená. - Ne.
Zdá se, že o tu pozornost nestojí.
Ta změna je moc náhlá, nemyslíte?
- Něco se muselo stát. - Chová se úplně jinak.
Odradila ho?
- Co se mohlo stát? - Možná to souvisí s cucflekem.
To je jádro pudla.
- Nemyslíte? - Možná nechodí s Emikou,
ale jsou z nich přátelé s výhodami?
- Možná ano. - To je pravda, ti dva
to dělali, teda chci říct...
Proběhly mezi nimi důvěrné dotyky.
- Takhle. - Máš pravdu, vzpomínám si.
- Tohle gesto, že? - To se stalo.
Možná spolu něco mají,
ale i kdyby ne,
- jeho chování k Vivi... - Je úplně jiné.
Ztráta zájmu je příliš náhlá.
Přestala ho zajímat. Dokonce mu i vadí.
- Mrzí mě to. - Nikdy neměl zájem o vztah.
Myslím, že přišel kvůli kariéře.
To je jediná motivace?
Copak si ale s Vivi nerozuměli, když řešili ideální budoucnost?
Říkali, že si chtějí najít partnery pro život.
V tu chvíli byli z toho možného vztahu oba nadšení.
To je pravda.
Je mi smutno, když je teď vidím.
Vivi se tolik snaží.
Emika teď ví, že Ryo k žádné z nich nic necítí.
A přesto žádné z nich nic neřekla.
Vyzvala je, aby s ním otevřeně promluvily. Bylo by ďábelské,
- kdyby s ním byla zapletená. - To by bylo drsné.
A s Tupasem se to vyvíjí dobře.
Myslím, že Tupase používá jako kamufláž.
- Vážně si to myslíš? - Já jsem ale nabuzený!
To by bylo šílené.
Detektivní spekulace jsou zábavné, že?
- Ano. - Cítím se teď v právu.
Možná se snaží vyhýbat Vivi, ale často mluví k Emice.
- Všimla jsem si. - Dokonce na ni zavolal příjmením.
- To bylo až moc familiární. - Pravda.
- Působí to intimně. - Jsou si neobvykle blízcí.
- To je pecka. - To je pecka.
Nemůžu se dočkat.
Líbil se mi upřímný rozhovor Kaie a Vivi.
Nebojí se říct pravdu.
- Vivi na ostatních fakt záleží. - Je skvělá.
- Vždycky svá. - Že?
Nemá chybu.
- Ještě žádnou neukázala. - Ano.
Nedá se jí nic vytknout.
- A co si myslíte o Tupasovi? - V tuhle chvíli
se Tupas vznáší na obláčku, když ví, že o něj má Emika zájem.
A každý detail hlásí Lilymu.
- Opravdu? - Aha.
Možná to byl Tupas, kdo porazil mého manažera.
Zřejmě ano.
Už jsme si vybrali restauraci na devatenáctého?
- Dumám nad tím. - Co udělat grilovačku?
To zní skvěle. Kdyby to bylo moc práce,
- tak si můžeme dát večeři tady. - Dobře.
Jdu do vany.
- Měj se. - Bavte se.
Musím na záchod.
- Ty, Ryo... - Ano?
Co je to s tebou?
- Najednou plánuješ skupinovou večeři. - Já jen...
Musím si s vámi užít volno dokud to jde. Než budu mít znovu práce nad hlavu.
Zarazilo mě to. Myslela jsem, že se něco děje.
Tady na tom místě to bude lepší.
- Máš pravdu. - Bylo divné dívat se jinam.
Jak se poslední dobou máš?
- Našel jsi svou oblíbenou rostlinu? - Jo.
Našel.
- Ano? - Má oblíbená rostlina je...
okra.
- Líbí se ti někdo? - Jestli jsem zamilovaný?
Nejsem.
Nedávno
tě Emika pozvala do herny, že?
O čem jste mluvili?
No...
ptala se mě, co si myslím o tobě a Vivi.
- A co jsi řekl? Upřímně. - Chceš to vědět?
- Ano. Chci. - Opravdu?
No...
řekl jsem, že...
k tobě teď
nic zvláštního necítím.
No...
Ale na druhou stranu,
ani já nevím, co vy dvě ke mně cítíte.
A nechtěl jsem si nic domýšlet.
Tak jsem o tom
nechtěl začínat mluvit.
- Co? - Přesně tak.
Ale ty jsi o tom začal.
- Ty ses mě zeptala. To je vše. - Máš pravdu.
Takže když říkáš,
že nic necítíš, platí to samé i pro Vivi a Emiku?
Obecně vzato ano.
- Co tím myslíš? - No...
Beru vás tři jako kamarádky.
Aha.
Chápu.
- Snažím se to brát rozumně. - Vážíš slova.
To mě zaujalo.
Já slova tak opatrně vybírat neumím, když mluvím o pocitech.
Jo, no...
Včera jsem viděla ten nejromantičtější film.
Jak se jmenuje?
Nějaký film na Netflixu, zapomněla jsem jméno.
Zajímá tě to?
- Rád bych se na něco podíval. - Prosím?
- Chci se před spaním na něco podívat. - Podíváme se spolu?
- Vítej doma. - Jsem doma.
- Jsi opilá, co? - Ne.
- Ani trošku. - Takže jsi střízlivá?
Byl to skvělý den.
- Jdu do obýváku. - Prosím?
- Do obýváku? Dobře. - Chceš se dívat?
Dobře, mrkneme se.
Super. Chceš se dívat takhle?
- Jak to myslíš? - Takhle.
Chtěla jsem s tebou o něčem mluvit.
- Asi už tušíš. - Zastav film.
Měli bychom si promluvit. Zastav film.
O čem jsi chtěla mluvit?
Tak rovnou k věci.
Je asi jasné, že se mi líbíš, že?
- Jo. - Ano?
Nevím, čím to je, ale s tebou cítím takovou jiskru.
- Jiskru? - Ano.
Takže...
chci vědět, jestli je to vzájemné.
- Chceš vědět, co k tobě cítím? - Ano.
Ty se o mě zajímáš, že?
Počkej. Ty na mou otázku odpovídáš otázkou?
To není fér.
Zkusíme to znovu.
Kdyby ses mě zeptala, co k tobě cítím...
Odpověděl bych stejně jako teď.
Počkej...
- Nevím, kam míříš. - Poslouchej.
Ty se o mě zajímáš, že?
Počkej, počkej. Co tedy ty cítíš?
- Mám na to svůj názor. - Dobře. Takže?
- Ale já... - Tak mi to už řekni!
- Poslouchej. Prosím. Jen... - Poslouchej?
Myslíš, že bych tu byla a dívala se s tebou na film,
- kdybys mě zajímal jen trochu? - To ne.
Já jsem se vyjádřila jasně.
- Ty jsi... - Vyjádřila.
- Je to... - Neříkej, že ty to vyjádřit nemůžeš.
Řekla jsi mi o svých citech někdy na rovinu?
Ne.
Ale řekla jsem ti, že mě zajímáš.
Dobře, rozumím.
Nechci to komplikovat.
Jestli mě chceš jenom jako kamarádku, řekni.
Dobře.
Jestli chceš něco víc, tak to dokaž.
Chceš odpověď hned teď?
- Chceš vědět, co cítím, že? - Ano.
Myslím, že jsi krásná.
Skvěle se mi s tebou povídá.
Myslím, že máme podobné hodnoty.
- Dobře. - Jo.
Taky si myslím.
- Ale... - Jo.
Ach jo, počkej...
Ale co?
Říkala jsi, že chceš do Ameriky a zkusit štěstí
- v Hollywoodu, že? - To je pravda.
Proto si nemyslím, že je náš vztah možný.
Už od tří let si jdu...
za svým snem stát se basketbalistou.
Takže vím...
Víš, jak důležité je mít sen?
Neměla by ses svého snu
tak lehkovážně vzdát,
například kvůli vztahu se mnou.
Takže mě nemáš rád natolik, abys mě chtěl u sebe?
O tom to není. To bych po tobě nikdy nechtěl.
Není to o zájmu nebo citech k tobě.
Chci, aby sis šla za svými sny.
O čem to mluvíš?
Chceš se sblížit?
- Ano. - Chceš to vůbec?
Ano, chci. Ale... vždycky je tam „ale“.
Dej své „ale“ chvíli stranou.
Pro mě je vzdálenost...
z celkového pohledu nevýznamný faktor.
Chápu. Ale pro mě významná je.
Vím, že to nechceš slyšet.
Nikdy nevíš, jak se věci vyvinou.
- Něco se změní? - Nikdy nevíš.
Mohla bych si v Japonsku najít dobrou práci a zůstat.
- Na to už je pozdě. - Pozdě?
Taková věc mě nenapadla.
- Vždycky jsou možnosti... - To není fér.
- Ale jsou možnosti... - Tak nefér.
Takže já jsem nefér? Hej.
Říkám, že se to musí promyslet,
- ale možnosti jsou. - Tak to je.
- Takže... - Dobře.
Když v životě potkáš něco smysluplného,
můžeš se tomu přizpůsobit.
To neznamená, že se vzdáš svého snu. To je extrém.
Mohli bychom najít spoustu řešení.
Ale ty ses už rozhodl. Ve všem.
Jsi vynalézavá.
- Hodně vynalézavá. - To není...
Tak koho vlastně hledáš?
Někoho bez ambicí?
Ne, tak to není.
Já nechci vztah na dálku.
- Chápu. Dobře. - Tak to je. To nechci.
Ale já říkám, že přece nemůžeš předvídat budoucnost.
Já nevím, o čem to mluvíš.
Zajímavé.
Přes to všechno...
se chci s tebou dívat na film.
A baví mě naše konverzace.
Užívám si náš společný čas, nechci o to přijít.
Já jen...
Nemám sílu to utnout, musíš se rozhodnout ty.
Řekni mi, jestli máme ještě šanci.
- Chceš odpověď? - Ano.
- Teď? - Teď se ti to nehodí?
Ani ne...
Takže se k tomu chceš vrátit jindy?
Ano.
- Promluvíme si později? - Ano.
Dobře.
Co se to děje? To bylo hrozné.
- Nikam jsme se nedostali. - Jsem zklamaná.
- To bylo příšerné, že? - Naprosto.
Strašné.
Od chlapa bych čekal schopnost se rozhodnout.
Celou dobu se vyhýbal otázkám.
Vivi vyložila karty na stůl a byla zranitelná.
Přísahala, že ona o tom nezačne.
- Ale šla do toho. - Byla statečná.
On ji nepochopil správně.
- Máte pravdu. - Přesně tak.
Nechce opětovat její city,
kvůli možnému vztahu na dálku.
Já pořád nevím,
jestli ji opravdu má rád, nebo jestli se už posunul dál.
Byla to jednostranná konverzace, slyšeli jsme jen názory Vivi.
Přesně tak. Ryo, vystřel už, přestaň dělat kraviny.
Nemá ji rád, nebo je jen nerozhodný?
Co z toho?
Když říká, že jí nechce komplikovat sny,
je to nejlepší způsob jak to zaonačit, aby vypadal dobře.
Nikdy nepřevezme zodpovědnost za žádnou chybu.
Myslel, že tím z toho snadno vyklouzne,
ale Vivi řekla, že by se přizpůsobila, kdyby na tom záleželo.
Nabídla alternativu.
A on na to: „Ty jsi tak vynalézavá.“
- „To není fér“? - On nebyl fér.
Co má za problém?
Souhlasím.
Vznešenými řečmi zakrývá pravdu.
Jeho přístup k celé situaci nebyl dobrý.
- Souhlasím. - Mohli jsme mít snad jiný dojem?
Neřekne přímo, že nemají žádnou šanci.
- Proč je to pro něj tak těžké? - Kdo ví?
Říká, že se s ní rád dívá na filmy
- a tráví s ní čas. - Nechce nic určitého.
Tak to vidím.
Měl by se odvážit. Jít do toho.
Ale o tom já rozhodovat nemůžu.
Ale máte naprostou pravdu.
Když se nevydáte na cestu, nikdy se nedozvíte, co na vás čeká.
Tak už běžte!
- Přesně tak. - Že?
To je velká pravda.
- Chce si jen zahrávat. - Asi ano.
- Nebere ji vážně. - Že?
Chce jen flirtovat a žít v neurčitém vzduchoprázdnu.
Zřejmě ano.
A aby mu někdo říkal, jak je milý.
To si teď lidé myslí.
Neznáme pravdu, ale tak to zvenčí vypadá.
Při té konverzaci vyložili karty na stůl.
„Teď?“ Co to sakra bylo?
To říkají jen ošklivé holky.
- Bylo to hnusné. - Naprosto.
Proč se ptal, jestli je vhodný čas?
„Chceš to vědět? Hned teď?“
Proč se ptá, jestli to chce vědět.
Tím chceš jen získat čas,
když už víš, že toho druhého odmítneš.
Pud sebezáchovy.
Vivi s ním ztrácí čas.
- To je pravda. - Ano.
Oba dva tím ztrácí čas.
Kdyby dostala jasnou odpověď, mohla by se posunout dál.
Snaží se navodit dojem, že šance žije,
ale jen oddaluje nevyhnutelné. Plýtvá jejím časem.
Ryo mě hluboce zklamal.
Takových žen může být v jeho životě víc.
- Jo... - To je možné.
A možná bojuje i se strachem, že přijde o fanoušky.
Co? O popularitu přijde tímhle chováním.
Pokud se bojí, že přijde o fanynky, tak je to jen obyčejný debil.
Máš pravdu.
Co se předtím stalo?
Snaží se všechno komplikovat.
- Prosím? Co to znamená? - Je to zvláštní.
Máme se rádi.
- Takže tak. - Jo.
Ale...
myslí si, že odjedu do Ameriky.
Takže jednoduše,
vy dva k sobě něco cítíte?
- Ale... - Jo. Asi. Já nevím.
...když jsem s ním mluvila předtím,
řekl mi, že k nikomu nic necítí.
Myslela jsem, že se mu líbíš,
- takže mě to šokovalo. - To řekl?
- To ti řekl? - Jo.
- Možná jsem to špatně pochopila. - Bože.
Možná chtěl jen být milý, aby mi neublížil.
Proto to řekl. Mluvil hodně opatrně.
Ale i tak jasně řekl, že k nikomu nic necítí?
To mi o něm hodně říká. O jeho charakteru.
Nesnáším lidi, kteří chtějí být se všemi zadobře.
Chtěla bych, aby byl upřímný a řekl pravdu.
Jsem tak naštvaná.
- No... - Slyšet to takhle bolí mnohem víc,
než kdyby to řekl přímo.
Je mu 26 let, měl by to už vědět.
Vždycky říká, jak je starý. Měl by to vědět.
Jak si mohl myslet, že se to nedozvím? Žijeme všichni spolu.
Nic se neutají.
Odkládá důležité rozhovory,
aby se necítil nepříjemně.
Bojí se, že se ocitne v trapné situaci.
To je můj názor.
On není líný,
- ani se nebojí slz... - Chce vypadat jako ten hodný.
Jo. V tom to celé vězí.
Vážně nechápu, co ho vedlo...
k účasti v pořadu.
Přišel si jen udělat reklamu.
- Nedá se to popřít... - To si myslím.
- Asi to bude pravda. - Co by to bylo jiného?
Hned první den komentoval čistotu nádobí.
- Ale on... - Dřez a lednici
jsme pak umývaly jen ty a já.
- O tom mluvím. - On rád kecá, ale nechová se podle toho.
Působí to falešně.
Nechce nic riskovat.
Snaží se, aby nic negativního nepoškodilo jeho pověst.
A zřídka se dozvíme, co si opravdu myslí.
Slyšíme, co si myslí jako kapitán B-Corsairs,
a co si myslí jako spolubydlící z Terrace House.
Chápu to.
Jestli mu opravdu záleží jen na jeho vlastní pověsti,
jsem znechucená.
- Promiň. Nechtěla jsem, aby se to stalo. - To není člověk,
kterého můžu respektovat.
TERRACE HOUSE: TOKIO 2019-2020